PERSONAL AND HISTORICAL NOSTALGIA AS PORTRAYED IN ERNEST HEMINGWAY’S A MOVEABLE FEAST AND WOODY ALLEN’S MIDNIGHT IN PARIS - Surla, Milica (Годишњак Филозофског факултета у Новом Саду, 2024)
Рад се бави анализом концепта носталгије у делима Покретни празник (1964) Ернеста Хемингвеја и Поноћ у Паризу (2011) Вудија Алена. Полазећи од теоријских поставки и различитих одређења носталгије, у уводном делу рада пружен је кратак приказ релевантне литературе (Davis, 1979; Turner, 1987; Stern, 1992; Boym, 2001; Petrov 2021) када је у питању носталгија. Надаље, у раду је приказан и кратак осврт на друштвено-историјски контекст (период Бурних двадесетих година прошлог века), како би се показало који историјски тренутак служи као извориште носталгичног осећаја. Такође, помињу се и еминентне књижевне фигуре које су обележиле овај период. Париз двадесетих година XX века, као просторно одредиште, оквир који пружа мноштво истраживачких питања, а врло могуће и културни феномен, сто година касније и даље служи као извор инспирације научника и уметника. Овај град, тадашње уточиште уметницима, помиње се као симбол, а врло могуће и протагониста Хемингвејеве књиге и Аленовог филма. Када је реч о књижевном делу корпуса, пружен је теоријски оквир хемингвејевског стила у оквиру ког је дело анализирано. Хемингвејевски стил подразумева ауторов препознатљиви сведени, телеграфски начин писања, сачињен од минимализма, репетиције и теорије изостављања. Поред тога што је дело написано овим стилом, и с обзиром на то да сам аутор на почетку дела наглашава да се оно може читати и као фикција, многи критичари сматрају да се (аутобиографско) дело не разликује много од остатка ауторовог опуса. У наставку рада, реч је о анализи приказа носталгије у поменутим делима Хемингвеја и Алена. У складу са теоријским одређењима, фокус анализе стављен је на личну и историјску носталгију. Оно што би се могло закључити јесте то да Хемингвејево дело представља јединствено прожимање личне и историјске носталгије. У примерима приказаним у раду јасно је да аутор извориште и личне и историјске носталгије проналази управо у Паризу Двадесетих година. Надаље, у филму Поноћ у Паризу, носталгија је експлицитније поменута и могло би се рећи да јесте једна од централних тема. Реч је о историјској носталгији и ескапизму који протагонисту филма Гила воде до различитих увида; реч је о носталгији и ескапизму који би могли бити штетни али и исцељујући истовремено.